JUDr. Mgr. Vítězslav Urbanec L 3
Český báňský úřad
K některým problémům nakládání s výbušninami
–
po přijetí zákona č. 315/2001 Sb.
V roce 2001 byl Parlamentem České republiky přijat
zákon č. 315/2001 Sb., kterým se mění zákon č. 61/1988 Sb., o hornické
činnosti, výbušninách a o státní báňské správě, a zákon č. 44/1988 Sb., o
ochraně a využití nerostného bohatství
(horní zákon). Přestože uvedený zákon implementoval do českého právního řádu i
ustanovení jiných mezinárodních dokumentů (jako například Úmluvy MOP č.
176/1995), bezpochyby nejvýznamnější změnou
dřívější právní úpravy je změna vzniklá převzetím směrnice
č. 93/15/EEC, o harmonizaci předpisů týkajících se uvádění na trh a
dozoru nad výbušninami pro civilní použití. Uvedená směrnice mimo jiné zavedla
do českého práva institut předávání výbušnin, přinesla novou (širší) definici
výbušnin a nahradila režim uvádění výbušnin do oběhu institutem uvádění
výbušnin na trh.
Právní
úprava otázky výbušnin
v českém právu po 1. lednu 2002 s sebou pochopitelně přinesla
i celou řadu nových situací v praxi, vyplývajících zejména
z některých rozdílností mezi praktickými dopady tradičního českého práva a
nutností aplikovat novou právní úpravu ovlivněnou právem Evropských
společenství. V souvislosti s uvedenými změnami v oblasti výbušnin se na Český báňský úřad
v posledních měsících obracely s dotazy také některé organizace a
orgány státní správy, přičemž některé z těchto velmi zajímavých dotazů
posloužily i jako podklad k přípravě této přednášky.
Připomeňme
si nyní některé skutečnosti spojené s novelou zákona č. 61/1988 Sb.
Zásadní odlišnost oproti původní úpravě lze spatřit již v samotném přístupu k výbušninám, na který bylo nutno při zapracování
Směrnice č. 93/15/EEC do novely zákona č. 61/1988 Sb. přejít. Výbušniny jsou v
právu Evropských společenství pojímány jako specifický typ zboží, jehož pohyb
po státech Evropské unie nesmí být – v souladu se základními principy
Společenství – nějakým zásadním způsobem
omezován. Dosavadní česká právní úprava
tomuto evropskému trendu neodpovídala, zejména pokud se jednalo o otázku
pohybu výbušnin po území České republiky a možnosti distribuce výbušnin. Až
dosud platilo, že výbušniny povoluje Český báňský úřad do oběhu. Tato praxe
byla novelou opuštěna a výbušniny se napříště budou uvádět na trh
podle zákona č. 22/1997 Sb., o technických požadavcích na výrobky a o
změně některých zákonů. V souladu s tímto zákonem výbušniny musejí
splňovat určité penzum základních bezpečnostních požadavků, jejichž okruh je
vymezen v nařízení vlády vydaném k provedení zákona č. 22/1997 Sb.,
tedy v nařízení vlády č. 358/2001 Sb.
Také
definice výbušnin doznala s novelou zákona č. 61/1988 Sb. zásadních změn.
Vymezení termínu “výbušnina” je ve
Směrnici č. 93/15/EEC chápáno pro naše prostředí trochu netradičním
způsobem, a to sice odkazem na výčet obsažený v Doporučeních Organizace
spojených národů o výbušninách. Uvedená Doporučení OSN o výbušninách, tzv.
Orange-book, byla ovšem již do českého právního řádu přijata, a to
v souvislosti s přijetím Evropské dohody o mezinárodní silniční
přepravě nebezpečných věcí (ADR), a dále též v rámci smluv o letecké
a železniční přepravě nebezpečných věcí. Proto bylo při implementaci Směrnice
č. 93/15/EEC možno zvolit takovou definici výbušnin, která se odkazuje na
Evropskou dohodu o mezinárodní silniční přepravě nebezpečných věcí.
Evropská dohoda o mezinárodní silniční přepravě nebezpečných věcí (ADR) byla do
českého právního řádu zavedena již v roce 1987, a to vyhláškou ministra
zahraničních věcí č. 64/1987 Sb. Tato dohoda byla později doplněna přílohami,
včetně přílohy A. Příloha A je průběžně novelizována vyhláškami tak, aby byl
v ní obsažený výčet výbušnin co neaktuálnější. Protože Příloha A smlouvy
ADR obsahuje seznam látek a předmětů s vlastnostmi výbušnin, který ovšem
může v určitém časovém období být neaktuální, byla definice výbušnin
z důvodu zajištění bezpečnosti rozšířena i na látky mající tyto vlastnosti
a přitom v ADR dosud neuvedené. Jedná se o preventivní opatření pro
situace, kdy určitá látka není v ADR uvedena, ač je výbušninou, nebo pro
případ, kdy by byla vynalezena nová chemická látka nebo předmět, které by
logicky dočasně nebyly obsaženy v seznamu nebezpečných věcí podle smlouvy
ADR.
Bezpochyby
nejvýznamnější proměnou však prošla otázka povolování odběru výbušnin. Již
v původním znění zákona č. 61/1988 Sb. byla vtělena tato úprava do § 25.
Tento paragraf byl zákonem č. 315/2001 Sb. dotčen patrně nejvíce. Proto se mu
na následujících řádcích budeme také více věnovat.
Ač to
nemusí být na první pohled zcela patrné, představuje dnešní znění § 25 ve své
podstatě fakticky jen modifikaci původního ustanovení o odběru výbušnin, a při
aplikaci tohoto ustanovení v praxi je třeba mít tuto skutečnost neustále
na vědomí. Současná povolení k předání a převzetí výbušnin a
k opakovanému předávání výbušniny jsou dé factó přetransformovaným povolením
k odběru. Dnešní institut předávání a převzetí výbušnin je však oproti
původní úpravě – s ohledem na ustanovení směrnice č. 93/15/EEC – poněkud
širší a v některých případech i náročnější na povinný subjekt.
Zákon č.
61/1988 Sb. v současnosti v § 25 uvažuje se dvěma typy povolení –
s povolením k předávání a převzetí “jednorázovému”, a dále
s povolením k opakovanému předávání. Z hlediska praktické
použitelnosti těchto povolení je možno na tomto místě konstatovat, že pro ty
organizace, které často provádějí práce s výbušninami, je výhodnější obstarat si povolení
k opakovanému předávání. Toto povolení je obecné a je navenek účinné vůči
známému (a obvykle širšímu) okruhu dalších předávajících organizací (účastníkem
řízení jsou jako přejímající a předávající organizace logicky jen ty, které jsou žadateli známé); jeho další
výhodou je i jeho až
pětiletá platnost. Uvedené povolení k opakovanému předávání se
proto svým charakterem nejvíce blíží bývalým odběrním povolením. Naproti tomu
povolení “jednorázové” se týká pouze předávající a přejímající organizace
a omezuje se toliko na jeden úkon. Jeho nevýhodou je proto i to, že
v případě, že původně přejímající organizace, která hodlá provádět práce
s výbušninami a bude potřebovat dodávky odebraných výbušnin doplnit, bude muset znovu požádat o povolení k
předání a převzetí.
Otázka,
zda je organizace povinna mít povolení k předání a převzetí výbušnin
v případě, kdy vrací nespotřebované výbušniny, je vůbec jedním z nejčastějších praktických dotazů, se
kterými se orgány státní báňské správy při své činnosti setkávají. Problém
nenastane v případě, že organizace bude mít povolení k opakovanému
předání výbušnin. V takové situaci organizace pouze oznámí (v souladu
s § 25 odst. 8 zákona č. 61/1988 Sb.) vrácení výbušniny jako další dílčí
dodávku. V případě, že bude vydáno pouze povolení k jednorázovému
předání a převzetí, záleží na tom, zda dojde k vrácení výbušnin
v rámci jedné dodávky výbušnin nebo ne. V případě, že dopravovaná
výbušnina nebude dovezena na místo určení (např. porucha vozu, nehoda
v provozu, zastavení činnosti v lomu apod.), bude nutno vrácení
výbušniny považovat za součást předání a převzetí, pro které bylo vydáno
povolení. Pakliže však organizace, která převzala výbušniny na základě jednorázového
povolení, nespotřebuje veškeré
výbušniny a bude je chtít dále přemístit, bude muset získat nové povolení
k předání a převzetí výbušnin.
Dodavatelsko
– odběratelské vztahy mezi podnikatelskými subjekty a zjednávání subdodavatelů
na provádění určitých činností vedou organizace k dotazům, která
z organizací je povinna být držitelem povolení k předání a převzetí
výbušnin, respektive k opakovanému předávání. Jedná se o případ, kdy si
např. provozovatel lomu zjedná další organizaci k provádění trhacích
prací; otázkou v tomto případě je, zda i tato organizace potřebuje
povolení k předání nebo převzetí výbušnin, resp. k opakovanému
předávání. V případě, že tato organizace je sama odběratelem výbušnin a
výbušniny se budou přemísťovat přes území minimálně dvou obcí (tzn., že si
s sebou přiveze výbušniny), je zcela nepochybné, že toto povolení mít
musí. S pohybem výbušnin mezi více organizacemi souvisí i otázka
oznamování dílčích dodávek při opakovaném předávání výbušnin. Dílčí dodávky
oznamuje každá organizace, která je řetězci organizací vystupuje jako
organizace přejímající.
Při
oznamování dílčích dodávek výbušnin není z dikce zákona zcela jasné,
kterému obvodnímu báňskému úřadu se má tato dílčí dodávka výbušnin oznamovat.
Protože neexistují žádná zákonná kritéria a je třeba zajistit přehled o pohybu
výbušnin mezi organizacemi, dospěly orgány státní báňské správy k závěru,
že nejvhodnější cestou bude oznamování organizace dílčích dodávek výbušnin tomu
úřadu, který vydal povolení k opakovanému předávání výbušnin.
Jiným problémem, který může nastat při
nakládání s výbušninami, je i otázka, která organizace je oprávněna získat
povolení k předání a převzetí výbušnin. Zákon č. 61/1988 Sb. v § 25 odst.
2 říká, že toto povolení lze vydat jen takové organizaci, která současně při
podání žádosti o vydání povolení prokáže, že má oprávnění podle tohoto zákona
nebo podle zvláštních předpisů a má
osobu odborně způsobilou podle § 36 zákona č. 61/1988 Sb. Za povolení uvažovaná
v § 25 odst. 2 se považují kromě oprávnění podle živnostenského zákona také
oprávnění k hornické činnosti a činnosti prováděné hornickým způsobem,
neboť při těchto činnostech dochází vcelku pravidelně k pracím
s výbušninami.
Na předchozích řádcích jsme se zaměřili na
některé z praktických otázek souvisejících s novelou zákona č.
61/1988 Sb. Závěrem si dovoluji konstatovat, že i přes některé dílčí obtíže se
systém zavedený zákonem č. 315/2001 Sb. jeví jako systém funkční. Zároveň
doufám, že případné problémy bude možno s úspěchem vyřešit řádně
odůvodněným výkladem.